A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ DOKUMENTUMFILMJE
Egy hajón, az óceán közepén…
ha probléma akad…
bedobhatnak a vízbe.
Veszélyes, hogy ezt a dokumentumfilmet készíted.
Számos veszély les rád.
Ha félsz a haláltól, menj haza!
Alinek hívnak.
Ez én vagyok.
És mióta az eszemet tudom,
érdekeltek a delfinek és a bálnák.
Az igazi óceánmániám viszont
akkor született, amikor olyanok filmjeit kezdtem nézni, mint Jacques Cousteau,
David Attenborough és Sylvia Earle.
A filmjeiken át egy új világ nyílt meg előttem,
tele szépséggel, színekkel és élettel.
Arról álmodtam, hogy felnőve én is virágzó tengereinket tanulmányozom majd.
Hogy megörökítem a hullámok alatt élő, rendkívüli élővilágot.
A főiskola után más dokumentumfilmeken dolgoztam,
de 22 évesen készen álltam, hogy saját filmet készítsek az óceánok csodáiról.
A Föld élővilágának majdnem 80%-a itt él.
Mivel a tengereink döntő többsége ma is feltérképezetlen,
az óceánok számomra az inspiráció elpusztíthatatlan forrását jelentették.
De nem sokkal a projekt kezdete után
az óceánról alkotott addigi, romantikus képem alapjaiban változott meg.
…partra vetett bálnát találtak a parton több mint 30 műanyagzacskóval a gyomrában.
Ez a faj 29-edik tagja, amely Európában sodródott partra az elmúlt két hétben.
Ez a legnagyobb partra sodródási hullám…
…partra sodródott…
Az Egyesült Királyságban négy partra vetett állat pusztult el az elmúlt…
Amikor sorra jöttek a hírek a partra vetett bálnákról
még a lakhelyemről, Délnyugat-Angliából is,
szembe kellett néznem a téma ismeretlen oldalával.
Azzal, hogy milyen hatalmassá vált a hatásunk a tengerekre.
Az, hogy műanyaggal teli gyomrú állatok sodródnak partra
nem csak a hihetetlen intelligenciájuk miatt tört le,
hanem azért is, mert ők segítenek életben tartani az óceánt.
Amikor az emlősök a felszínre jönnek levegőért,
megtermékenyítik a fitoplankton nevű apró növényeket,
amelyek évente négyszer annyi szén-dioxidot kötnek le,
mint az amazonasi esőerdő,
és az általunk belélegzett oxigén 85%-át termelik meg.
A CO2 és a klímaváltozás miatt aggódó világunkban
ezeknek az állatoknak a védelme a bolygó védelmével egyenlő.
Ha a bálnák és a delfinek kipusztulnak, az óceán velük pusztul.
Ha az óceán kipusztul, akkor mi is.
És a partra sodródott bálnák miatt a jövő sötétnek tűnt.
A műanyag a tengerek minden szegletébe beférkőzött,
és hatalmas, úszó szemétszigetek képződtek az óceán közepén,
például a nagy csendes-óceáni szemétsziget.
Mára egy szemetesautónyi műanyagot dobunk a tengerbe
minden egyes percben,
ami hozzáadódik a már ott úszó több mint 150 millió tonnához.
De ez a műanyag egyre kisebb, mikroműanyagnak nevezett részekre bomlik,
amelyből mára legalább 500-szor több van, mint csillag a Tejúton,
és az óceán minden élőlényébe bekerül.
Az óceánjaink lényegében mérgező műanyaglevessé váltak.
És ami még rosszabb, a probléma hatalmas része voltam.
Bár aláírtam petíciókat és feliratkoztam óceán-hírlevelekre,
semmit nem tettem, hogy védjem, amit szeretek.
Ettől kezdve tettem, amit minden önjelölt Jacques Cousteau-imitátor tenne.
Én lettem a műanyag-rendőrség.
Minden óceán-jótékonysági szervezetnek adakoztam.
Jártam parttakarító akciókra, és mindig volt nálam újrahasználható evőeszköz.
Egyszerű küldetés volt. Megállítom a műanyag fogkefék,
szívószálak, palackok, zacskók, az egyszer használatos műanyag terjedését.
Mindent megtettem, hogy meghallják az üzenetem.
- Seaside halétterem, segíthetek? - Üdv, Ali vagyok.
Lecserélhetnék a műanyag szívószálakat, mert megölik a bálnákat és a teknősöket.
Halló?
De ez nem állt a műanyag elleni küzdelmem útjába.
Ez az első partom. Egy óra alatt három zsáknyi szemetet gyűjtöttem.
Van itt elviteles kajacsomagolás,
evőeszköz, szívószál, minden.
Még Némót is megtaláltam.
Irány a következő part!
De akármelyik partra mentem, akármennyit gyűjtöttem,
egyre több műanyag és állat sodródott partra.
BÉBIFÓKA
Pár hónap után már kételkedtem, hogy így védem-e a legjobban az élővilágot,
mikor megláttam a hírt:
Japán megerősítette a kereskedelmi bálnavadászat folytatását,
és kilépését a Nemzetközi Bálnavadászati Bizottságból.
Az ország atlanti bálnavadászflottája múlt kedden hajózott ki.
Tokió szerint a globális tilalom ellenére ölni készülnek.
Szóval erre a hírre ébredtem ma.
A japán kormány újrakezdi az antarktiszi bálnavadászatot.
Tudtam, hogy a delfineknek és a bálnáknak árt a műanyag,
de azt nem, hogy olyan iparág céltáblái, amelyről azt hittem, már a múlté.
Utánajártam, és kiderült, hogy 1986 óta nemzetközileg tiltott a bálnavadászat.
Viszont több ország is évek óta, titokban folytatta azt, legfőképp Japán.
Rendkívüli logisztikai kihívás lett volna lefilmezni az antarktiszi bálnavadászatot.
Viszont találtam egy helyet Japán déli részén,
ahol az ipar működése a partról is látszik.
Egy Taidzsi nevű helyet,
ahol minden évben több mint 700 delfint és kis bálnát terelnek egy öbölbe
és mészárolnak le.
Meg akartam tudni,
mekkora veszélyt jelent a japán bálnavadászat a műanyaghoz képest.
Így találkoztam Ric O'Barry aktivistával, aki évek óta dolgozik az ügyön.
A japán kormány mindent megtesz, hogy ne tudják meg ezt az emberek.
Ha odamész, és nem tudod, mit csinálsz,
letartóztathatnak, hosszú időre börtönbe zárhatnak.
Mert próbálnak megszabadulni azoktól, akiket zavar a delfinellenes háborújuk.
Amikor megérkezel Taidzsiba, a rendőrség rögtön figyelni kezd.
Ott vannak a szállodában. Mindenhová követnek.
Ott van a jakuza, a jobboldaliak, a kormány, a halászok, mindenki.
Be van poloskázva a szoba, a telefon. A tévé fényképez, ha a szobában vagy.
Szóval kíváncsi vagy, mi történik, ha Taidzsiba mész?
Az alap, hogy mindenki téged figyel,
és arra próbálnak rájönni, hogy intézhetnének el.
De ha kockázatos az út,
és más probléma is fenyegeti az egész óceánt,
például a sok műanyagszemét, miért kell Taidzsiba menni?
Nagyon fontos, hogy Taidzsiban filmezz.
Ha ezt nem tudjuk megoldani, hogy segítenénk az egész óceánon?
Miközben ezen sem tudunk segíteni? Ez csak egy focipályányi terület.
Sok kérdés maradt még bennem, de indult a delfinvadászat,
és tudtam, hogy ha megértem Taidzsit,
akkor jobban átlátom az óceán megmentésének nagyobb kérdését.
Otthon maradhattam, hogy egész nap szemetet szedjek,
vagy kockáztathattam, hogy kiderítsem, mekkora veszély les a tengerre.
Hátrahagytam a többi munkám,
összepakoltam a kameráimat, elhívtam a páromat, Lucyt,
és az első Japánba induló gépre szálltunk, hogy kiderítsük, mi történik az óceánnal.
TAIDZSI DÉL-JAPÁN
JELÖLETLEN RENDŐRAUTÓ ÉS TAIDZSI RENDŐRAUTÓ
Merre tart?
Most érkeztünk, csak nézelődünk.
Nyaralás?
Nyaralás, igen.
- Vezessen óvatosan! - Köszönöm!
Ez meg mi volt?
Ettől fogva rendőrök, titkosszolgák, civil ruhás rendőrök
és parti őrök követtek mindenhova.
HOTELSZOBA TAIDZSIBAN
A rendőrség az?
Igen, itt vannak. Menjünk ki hátul!
AZ ÖBÖL FELETTI DOMB REGGEL 5:30
Szóval megérkeztünk Taidzsiba, és reggel rögtön az öbölbe indultunk.
A hajók hamar elkezdtek kihajózni.
Összesen 13 volt. Órákon át távol voltak.
Alakzatban tértek vissza, fekete füstöt okádó kéményekkel.
A vízbe nyúló rudakkal csapkodva
próbáltak közelebbre terelni egy delfincsapatot,
majd az alattam elterülő öbölbe terelni őket.
Nem látni pontosan, hogy mi történik. Sok a csapkodás.
Emberek birkóznak delfinekkel. Akármi is az, titokban akarják tartani.
A rendőrség keres minket.
Nagyon nehéz ilyen körülmények közt filmezni.
A taidzsi delfinvadászatot tovább támogatja,
biztosítja, pénzeli a tengeri parkok szórakoztatóipara.
Egy élő delfin rendkívül drága.
Így az a nagy üzlet, ha fiatal delfineket, bálnákat fognak el…
EGY KÉPZETT DELFIN 100 000 DOLLÁR
…és tengeri parkoknak adják el őket.
A betontartályba zártság
elvesz tőlük mindent, amiért érdemes élniük.
Semmit nem tehetnek meg, amire szükségük van.
És amit nem akarnak megtenni, arra rákényszerítik őket.
Egész életemben imádtam a tengeri parkokat,
de soha nem gondoltam bele, hogyan kerültek oda az állatok.
A bálnavadászati összefüggések ismeretében soha többé nem megyek ilyen helyre.
Taidzsiban eközben minden nap ugyanolyan: kihajóznak, behajtják a delfineket,
majd elkerülhetetlenül lemészárolják a csoportot,
újra és újra.
Már egy hete Taidzsiban voltunk,
de még mindig nem értettük, miért gyilkolják őket.
A halott delfin nem mutat be trükköket.
Lucy, mutasd meg, mit találtál!
Az online adatok alapján kiszámoltam,
és 2000 és 2015 között minden egyes elfogott delfinre
tizenkét halott jut. Semmi értelme. Nem tudom, miért ölnek ennyi delfint.
Ha a taidzsi delfinhajtást az állatparkok pénzelik,
felmerül a kérdés, hogy a többit miért ölik meg?
Nincs igazán ok a lemészárlásukra.
A delfinhúsnak nincs piaca.
Miért nem engedik őket szabadon?
A válasz a kártevőirtás.
A halászok vetélytársat látnak a delfinekben.
Úgy érzik, túl sok halat esznek meg, és ha megszabadulnak tőlük,
akkor több lehalászható hal marad.
A delfinmészárlás Taidzsiban lényegében egy reakció
arra, hogy túl sokat halásznak.
De ha igaz ez, ha a delfineket vádolják a túlhalászatért,
akkor a tengeri parkok bojkottja nem változtat ezen.
További információért egy halászkikötőbe mentünk, kőhajításnyira Taidzsitól.
KII-KATSUURA DÉL-JAPÁN
De hamar szembesültünk azzal, hogy ez nem egy átlagos kikötő.
Ali!
Ali, mi az?
Ez mind tonhal.
Ez a tonhalipar.
A világ egyik legnagyobb tonhalhalászati kikötőjére bukkantunk,
amelyik nagy tonhalat, a világ legdrágább halát fogadja.
A tokiói halpiacon egyetlen ilyen halat közel hárommilló dollárért adtak el.
VESZÉLYEZTETETT FAJ
Olvastam már a fajról. Az óceán gepárdja, melegvérű, Ferrariként gyorsul.
De a magas árak miatt csak egy irányba gyorsultak…
TOKIÓI HALPIAC
…a kihalás felé.
Mára a faj kevesebb, mint 3 százaléka maradt fenn.
Pedig néhány évtizede még virágzottak.
De a többi tonhalfajból is van itt.
Csak az van itt. Világszerte árulják.
Ez egy évi 42 milliárd dolláros iparág. És fenyegeti a túlhalászat.
Nyilván a delfineket hibáztatják.
A kifogás, hogy azért ölik a delfineket, mert túl sok halat esznek, hazug volt.
Valójában a delfineket a túlhalászat bűnbakjaiként ölték le.
Így továbbra is részt vehetnek a több milliárd dolláros tonhaliparban,
és moshatják magukról a környezeti felelősséget.
Megtudtam, hogy a világ egyik legnagyobb tonhalcége a Mitsubishié,
a veszélyeztetett nagy tonhal állományának 40%-a az övék.
Mivel Japánban van a központjuk, meglepetésszerűen meglátogattuk őket.
Egy interjút szeretnék készíteni arról, hogy veszélyeztetett fajt pusztítanak,
és mi köze ennek a delfinvadászathoz.
- A vállalat elutasította, szóval… - Igen.
A cégük soha nem ad interjút?
Igen, soha.
Megkértek, hogy kapcsoljuk le a kamerát, és távozzunk.
A kikötőbe visszatérve észrevettem, hogy más veszélyeztetett fajokat is halásznak.
Mindenhol cápák voltak, amiknek az uszonyait vágták le.
Kapcsolja ki a kamerát!
Kikapcsolni!
Kamera ki!
Miért nem filmezhetem?
A cápauszony-ipar minden évben dollármilliárdokat keres, és gyakran…
CÁPAAKTIVISTA, TERMÉSZETVÉDŐ
bűnözői körökhöz kötődik, és maffiaszerűen vezetik.
Nem akarják, hogy bárki lekamerázza őket,
mert nem akarják, hogy kiderüljenek a sötét titkaik.
Világszerte gyilkolják a cápákat az uszonyukért.
Az uszonyokat Ázsiába, főként Kínába viszik cápauszonylevesnek,
ami ott státusszimbólum.
Nem tápláló, nem jó az íze,
és egy tányér akár száz dollárba is kerülhet.
A sok, levágott uszonyú cápa,
és hogy a filmezés miatt kidobtak a kikötőből, csak kíváncsibbá tett.
Mivel megtudtuk, amit lehetett a taidzsi delfinvadászatról,
úgy döntöttünk, a cápák történetét követjük, hogy megértsük
az iparág hatását a világ óceánjaira.
Japánból csak egy ugrás az óceán felett Hong Kong, a cápauszony fővárosa.
Ide érkezve cápauszonnyal teli utcákat láttunk,
és minden sarkon teherautókról pakolták le őket.
Próbáltuk közelről filmezni az uszonyokat, de ugyanazt a választ kaptuk.
Tűnés! Nem!
Nem filmezhetünk?
Megüt egy székkel?
Rendben, megyünk.
- Nincs fotó? - Nincs.
Miért? Miért filmez?
Miért fényképez?
Nem kapott engedélyt. Törölje a képet!
Előbb törölje!
Nehéz volt filmezni a cápauszonyvárosban.
Így kémkamerákat vettünk, hogy közelről lássuk az uszonyokat.
REJTETT KAMERA
Gyerekként féltem a cápáktól.
Nem szabad tartani attól, hogy cápák vannak az óceánban.
Attól kell tartani, ha nincsenek benne cápák.
A cápák őrzik az óceánok egészségét.
A halállomány egészségét. Éltetik az ökoszisztémát.
Életben tartják a korallzátonyokat. Ha nincsenek cápák,
ha a kihalásig esszük az uszonyukat,
az óceán mocsárrá változik. És ki hal meg legközelebb?
Mi.
Sokan gondolnák, hogy nem állnék ki a cápákért.
Tizenkét évig voltam katona, aztán megtámadott egy cápa.
Terrorizmusellenes gyakorlat volt a Sydney-öbölben, bikacápa támadott rám.
A tudás eloszlatja a félelmet.
Kénytelen voltam megismerni a cápák helyzetét,
mivel egy évtizede a cápafilmezési iparban dolgozom.
Az óceán egészségéhez
a cápákra ugyanakkora szükség van, mint a delfinekre és a bálnákra.
De most először, az emberiség miatt kihalás fenyegeti a cápákat.
A nagy tonhalhoz hasonlóan a cápapopulációk is zuhannak,
és olyan fajok, mint a róka- a bika- és a pörölycápák
az utóbbi néhány évtizedben populációjuk 80-99%-át elvesztették.
És más, meglepő fajok is kihalnak velük együtt.
TENGERKUTATÓ, OCEANOGRÁFUS, ÍRÓ
1950 óra figyeljük a tengeri madarakat,
ebben az időszakban olyan 70%-kal csökkent a népességük.
A táplálkozásukból könnyű megérteni az okot.
A madarak finoman leereszkednek a tengerhez,
és kis halakat esznek le a felszínről.
És a madaraknak ott a legjobb, ahol a ragadozó halak felzavarják
az apró halakat a felszínre, ahol a csérek elérik őket.
Amikor túlhalásszuk a ragadozókat, már nem zavarják föl a kis halakat,
így a madaraknak nem jut elég táplálék.
Így az, hogy a világ óceánjaiból eltűnnek a halak,
a zsákmányért versenytársunkká teszi a bálnákat, delfineket, madarakat,
amitől tovább csökken a populációjuk.
A cápák csúcsragadozók.
A tápláléklánc tetején vannak.
Ők az első szint.
A második szint szegény, beteg, gyenge tagjait eszik meg.
De ha elvesszük az első szintet, a második szint túlnépesedik.
A kettes szint a hármast eszi.
De túlnépesednek. Kiirtják a táplálékukat,
a hármas szintet. A kettesnek nem marad mit enni.
Ekkor megszűnik, kihal a kettes szint.
És ez továbbmegy a táplálékláncon,
le a legkisebb élőlényekig.
Így a cápák védelme és fontossága,
még ha az emberek nem is kedvelik őket, az óceánok túlélésének kulcsa.
Világszerte a cápák átlagosan évi tíz embert ölnek meg.
Az összehasonlítás kedvéért
mi óránként 11 000 és 30 000 közti cápát ölünk meg.
Az őrület az, hogy a cápák közel felét
mellékfogásként ölik meg a kereskedelmi halászflották.
Aztán hulladékként visszadobják az óceánba.
A mellékfogás az összes többi élőlény, amit egy célfaj halászatakor kifognak.
Megdöbbentett, hogy évente legalább 50 millió cápa kerül így hálóba
a kedvenc tengeri ételeink mellett.
Becslések szerint az elfogott tengeri élőlények 40%-át
mellékfogásként azonnal visszadobják,
és a legtöbb még a vízbe érés előtt elpusztul.
Így a cápauszonyleves megállítása csak a megoldás fele.
Az a baj, hogy a halevés ugyanolyan rossz,
ha nem rosszabb, mint a cápauszonyipar,
mert a cápauszonyt csak Ázsiában fogyasztják,
de halat világszerte esznek az emberek.
A mellékfogásként kifogott állatok a halászat láthatatlan áldozatai.
Az iparág „véletlen fogásnak” hívja a mellékfogást, de nincs benne véletlen.
Bele van számolva a halászat gazdaságtanába.
Azokban a halászatokban, ahol több adatunk van a mellékfogásról, ijesztőek a számok.
Hogy egy példát hozzak,
Izlandon egy hónap alatt egy halászat 269 közönséges delfint,
négy fajból 900 fókát és 5000 tengeri madarat fogott ki.
És ez csak egy halászvállalat Izland egy kis részén.
A világ óceánjaira kivetítve a mellékfogás mennyisége hatalmas.
Még rosszabbá teszi a helyzetet, hogy ez a pusztító halászcég
elismerést kapott fenntartható gyakorlatáért
már több éve, a címkétől, amiben bíztam,
amikor tengeri ételt vettem, az MSC kék pipájától.
Interjúkérelmet küldtem a címkét odaítélő civil szervezetnek,
de nem válaszoltak.
Eközben felfedeztem, hogy papíron már több mint száz halászati szabály létezik
az ilyen mellékfogás csökkentésére.
A baj az, hogy mivel több mint 4,5 millió kereskedelmi halászhajó van a tengereken,
a kormányok feladták a szabályok betartatását.
Egy igazságosztó szervezetet találtam, akik betöltik ezt a jogérvényesítési űrt.
Egy önkéntes, világszerte hajózó csoportot,
akik vakmerő módon védik az élővilágot és állítják törvény elé a bűnözőket.
A Sea Shepherd tengervédelmi csoport
13 bálnavadász- és illegális halászhajót süllyesztett el,
és további ötöt öklelt fel, személyi sérülés nélkül.
És mivel közelről látják az óceánt pusztító iparágakat,
meghökkentő dolgokat fedeztek fel.
A Sea Shepherd egyik újabb felfedezése,
hogy az Atlanti-óceán francia részén
évi közel 10 000 delfin pusztul el mellékfogásként.
Ez tízszer több, mint a Taidzsiban megölt delfinek száma, mégse tudott róla senki.
Már legalább 30 éve folyik ez,
mert a francia kormány nagyon hatékonyan titkolta a problémát.
Az emberek szeretik a delfineket, és nem tudják,
hogy a halevéssel halálra ítélik Franciaország delfinjeit.
Az egyik legnagyobb felfedezés, hogy a bálnákra és delfinekre
a kereskedelmi halászat az egyik legnagyobb veszély.
Évente több mint 300 000 bálnát és delfint ölnek meg
az ipari halászat mellékfogásaként.
Mi a helyzet a fenntartható címkékkel, mint a delfinbiztos tonhal?
Akik annyi időt töltenek a tengeren, mint én,
megértik, hogy a címkék gyakran elfedik a valódi eseményeket.
Fogtunk olyan tonhalhalász hajót, amely 45 delfint ölt le nyolc tonhalért.
És az a hajó delfinbiztos tonhalat halászott.
Számos megrázó dolgot tudtam már meg, de ez egyszerűen hihetetlen volt.
Nem tudtam online ellenőrizni a számokat, és kételkedtem a Sea Shepherd állításában.
Hogy biztosra menjek, találkoztam a címkét kiadó Earth Island intézettel.
Hány delfin kell, hogy meghaljon a hálóban,
hogy a tonhal ne számítson delifnbiztosnak?
Nulla. Egy.
Szóval egy delfin, és kész, vége.
Tudja garantálni, hogy minden konzerv delfinbiztos?
Nem. Senki sem tudja.
Honnan tudnánk, hogy mit tesznek kint az óceánon?
Vannak fedélzeti megfigyelőink. A megfigyelőket le lehet fizetni.
Várjon, gyakran kihajóznak a megfigyelők?
Nem rendszeresen.
Senki nem látja, hogy ölnek-e delfineket. Honnan tudjuk, hogy delfinbiztos-e,
főleg, ha a fizetnek, hogy használhassák a delfinbiztos címkét?
Elfogadják a hajóskapitány szavát.
Megnézik a hajónaplót. „Nem öltem delfint.”
„Oké, itt a címke. Ennyibe meg ennyibe kerül”
Szóval, ha jól értem, a megfigyelőik ritkán dolgoznak és megvesztegethetőek.
És így nem garantálja, hogy a tonhal delfinbiztos.
Valóban igaz, így működik a rendszer.
Akkor mit tehet az ember, hogy védje a delfineket?
Vásároljanak delfinbiztos tonhalat,
amelynek delfinbiztosságát az Earth Island Institute tanúsítja.
- De ez nem garantáltan delfinbiztos. - Semmi nem garantálja, hogy delfinbiztos.
De ha valami nem garantáltan delfinbiztos, miért hívják így?
Nagyjából garantáljuk, hogy delfinbiztos.
De most mondta, hogy nem garantált.
Olyan értelemben nem garantált, hogy a világ néha nehéz hely.
Érdekütközés.
Igen, szerintem érdekütközés. És csalás.
Szóval, nekik dolgoztam, de otthagytam őket.
Évi több mint 100 000 dollárt kerestem. A lehető legjobb életbiztosításom volt.
A kamu „delfinbiztos tonhal” címke miatt léptem le. Hogy ne legyen hozzá közöm.
Alig hittem, amit hallottam.
A nemzetközi tengeriélelmiszer-címke
teljes hamisítvány, hiszen semmit nem garantál.
Ekkor kezdtem gondolkodni, hogy vajon mit titkolnak még el.
Még a tengeri műanyagszennyezésről beszélő csoportok
sem szívesen beszélnek arról, hogy miből áll a műanyag:
halászhálókból és halászfelszerelésből.
Hallunk a csendes-óceáni szemétszigetről,
és azt gondoljuk, hogy milyen borzasztó, hogy ott úsznak
a fülpiszkáink és bevásárlószatyraink.
Negyvenhat százaléka halászháló,
eldobott halászháló, ami sokkal veszélyesebb
a tengeri élővilágra, mint a szívószálaink.
Mert ezeket ölésre tervezték.
Ha ez ilyen teljesen egyértelmű, miért nem beszélünk róla?
Miért nem beszélnek a műanyagellenes kampányok a halászatról?
Hogyhogy nem hallottam még erről?
A halászhajók hatalmas mennyiségű kötelet dobnak ki,
ez komoly probléma.
Ma a Föld legeldugottabb helyein is találni halászfelszerelést.
Mint a csendes-óceáni Henderson-szigeten, vagy a sarkkörön túli Svalbardon.
Sőt, jobban utánajárva az utam elején Angliában partra sodort bálnáknak,
kiderült, hogy a gyomrukban főleg halászfelszerelés volt.
Ez volt a bálna a porcelánboltban, amiről senki nem beszélt.
Megtudtam, hogy a horogsoros halászat annyi damilt használ,
amivel naponta 500-szor körbe lehetne tekerni a Földet.
Bár a világon egy halászat se céloz szándékosan tengeri teknősöket,
a hét tengeriteknős-fajból hat fenyegetett vagy veszélyeztetett.
Nem a klímaváltozás vagy az óceánszennyezés miatt,
nem a műanyagok miatt, hanem a halászat miatt.
De erről senki nem akar beszélni.
Ha ez igaz, hogy lehet, hogy nem hallottam még róla?
Minden cikk a szívószálakat emeli ki.
Le akartam ellenőrizni a kutatásokat.
Egy globális tanulmány évi ezerre becsüli a műanyag által megölt teknősök számát.
Viszont csak az Egyesült Államokban
a halászok évente 250 000 tengeri teknőst fognak el, sebeznek vagy ölnek meg.
Ha egy teknősből szívószállal az orrában vírusvideó lett, ez miért nem főcím?
Honlapjaikon a nagy tengervédő szervezetek,
akik a műanyagszennyezés ellen dolgoznak, oldalakon át bátorítottak,
hogy hagyjunk fel mindennel a teafiltertől a rágógumiig.
De nem említették, hogy mit tegyünk a halászfelszereléssel,
ha egyáltalán szóba került.
Ehelyett a csoportok 99 százalékban a szívószálakról beszélnek,
ami még meglepőbb, mivel megtudtam, hogy a szívószálak
csak az óceánba kerülő műanyag 0,03%-át teszik ki.
Olyan, mintha fogpiszkáló-bojkottal mentenénk meg az esőerdőt a kivágástól.
Csak egy csepp a tengerben.
Ha a halászfelszerelés probléma,
tudni akartam, hogy a kedvenc szervezetem miért nem beszél róla.
A Plastic Pollution Coalition szerint
mi a nagy csendes-óceáni szemétsziget fő műanyagforrása?
A mikroműanyag.
Úgy tudom, a szemétsziget főleg mikroműanyagból áll.
A legújabb kutatás szerint
a nagy csendes-óceáni szemétsziget 46%-a halászhálókból áll,
és a többi szemét is főleg halászfelszerelés.
Ez így a többsége, nem?
Nem, nem mondanám, hogy a műanyag többsége halászháló.
Sok minden van ott. Sok dolog.
De a többség több, mint 50%-ot jelent, és a halászati szemét efölött van.
Így ez a többség, nem?
Igen, szóval…
Ha tényleg közel 50%-a…
műanyag halászháló…
Nincs másik tárgy, amiből ilyen sok lenne ott.
De a lényeg, hogy ezek műanyag halászhálók.
Tehetnek valami az emberek a halászati szemét ellen?
Egy lehetőség, hogy szüntessék be,
vagy nagyban csökkentsék a halfogyasztást, hogy a populációk megerősödhessenek.
És ez megszünteti a halak befogására használt anyagokat is.
Tudod, hogy ez a fontos üzenet miért nincs fönt a weblapotokon?
Nem tudom. Nem én foglalkozom a weblappal.
Jó lenne, ha Diannával beszélnél erről. Ő az alapító, benne van a témában…
Biztos jobb választ tud adni.
VEZÉRIGAZGATÓ, PLASTIC POLLUTION COALITION
Jackie azt mondta, hogy megoldás lehet a hálók ellen, ha nem eszünk halat.
De ez a fontos üzenet nincs fönt a weblapotokon.
Az, hogy fogyasszunk kevesebb halat?
Ez nem az én területem.
- Nem ezen dolgozunk. De értelek. - Oké.
Nincs időm, egy rendezvény lesz. Kikapcsolnád a kamerákat? Köszi.
Nem érdekel a témának ez a része. Nem értek hozzá.
Arról beszéltem, hogy mit tehetnek az emberek
a halászhálók ellen, és Jackie a halfogyasztás beszüntetését javasolta.
- Azt… - Nem mondta, hogy ne egyenek halat.
- De, igen. - Nem.
…szüntessék be, vagy nagyban csökkentsék a halfogyasztást.
- Ezt mondta. - Nem mondta, hogy ne egyenek halat.
Nem értettem az egészet.
Miért találkozott egy egyszerű kérdés ennyi ellenállással?
Csak az maradt, hogy a pénzt követem. Szóval így tettem.
És persze ott volt a megoldás.
A PPC AZ EARTH ISLAND INSTITUTE PROJEKTJE
Nyilván nem beszélnek a halászhálókról.
A Plastic Pollution Coalition
ugyanaz a szervezet, mint az Earth Island Institute.
Azok, akik a delfinbiztos tonhal mögött állnak,
és a halászokkal együtt az eladásokat akarják növelni.
Ezért nem beszélnek arról, hogy mi a műanyagszennyezés fő forrása sok helyen.
Teljesen helyes állítás, hogy sokkal kevesebb műanyagot kell használni.
De ha mától egy gramm műanyag
se kerülne a tengerekbe,
továbbra is pusztítanánk az ökoszisztémákat,
mert a kereskedelmi halászat messze a legnagyobb probléma.
Nem csak sokkal károsabb, mint a műanyagszennyezés,
még az olajkiömlések szennyezésénél is sokkal károsabb.
A Deepwater Horizon olajkiömlése volt minden idők legnagyobbja.
Több hónapig hatalmas mennyiségű olaj ömlött a mélytengerbe.
Mindenkit elborzasztott
a parti élővilág halála, ahogy az olaj a partra sodródott.
De az igazság az, hogy a Mexikói-öböl halipara
egy nap alatt több állatot pusztít el, mint a több hónapon át tartó kiömlés.
Mivel nagy területeket zártak el a halászat elől
az olajszennyezés lehetősége miatt,
a tengeri élővilág végül jól járt a Deepwater Horizon olajkiömlésével,
mert szünetet hozott a halászatba.
Nehezen fogadom el, hogy egy halász a kis hajóján
- ennyi kárt okozhat. - Igen.
Szóval, mi az igazság?
Ez a kép él bennünk a halászatról, gyermekkorunk óta ezt sugallják nekünk.
Egy kis, piros hajó erőlködve szeli a hullámos tengert,
Iglo kapitánnyal a kormánynál,
a fehér szakállával, csillogó kék szemével és halászsapkájával.
De valójában ez egy gyilkológép.
Egy nagy hatásfokú, ipari gépezet.
Hatalmas teljesítményű, gigászi halászhajók,
amelyek egyetlen célja, hogy összeszedjék az állatokat,
amik a tengeri tápláléklánc alapját képezik, a halakat.
Bár végre úgy éreztem, jó nyomon járok, rendkívül frusztrált,
hogy folyamatos, globális figyelem irányul a műanyagra, az üzemanyagokra,
elvonva a figyelmet egy iparágról, amiről alig hallunk,
pedig jobban károsítja a tengereket.
Mélyebbre ásva felfedeztem, hogy ez a korallzátonyokra is igaz.
Tudósok szerint 2050-re a korallzátonyok 90%-a kihal,
amire az egyetlen mainstream magyarázat a klímaváltozás.
De alig beszélnek arról, hogy a halak létfontosságúak a korallzátonyoknak.
A korallzátonyok ökoszisztémája
az újrafelhasználáson alapul.
Amit az állatok ürítenek, azzal táplálkoznak a korallok.
Ha jönnek a halászok, és kifogják a halakat,
attól nem csak a halak szenvednek, de amit a halak a vízbe kibocsátottak,
a korallok tápanyaga is eltűnik.
A halászat világszerte számos zátonyt veszélyeztet.
A Közel-Kelettől a karibi térségig,
ahonnan az évezredek óta ott élő nagy halak 90%-a eltűnt.
Óceánjaink egyértelműen fordulóponton álltak,
és egyértelmű válaszokat akartam.
Természetvédőkkel akartam beszélni, akik egész életükben a tengert védték,
egy élő legendával, egyik kedvenc hősömmel kezdve, hogy többet tudjak meg.
Sylvia Earle vagyok, óceánkutató, a National Geographic rezidens kutatója,
a Mission Blue és a Deep Ocean Exploration and Research alapítója.
Az évek során sok változást láttam.
Tanúja voltam az óceánkutatás talán legnagyszerűbb korszakának.
De ugyanakkor a legnagyobb veszteség korának is.
A 20. század közepe óta
az emberiség rendkívüli mennyiségű vadon élő állatot nyert ki az óceánokból.
Becslésünk szerint a 21. század közepére,
ha a mai szinten folytatjuk a vad halak begyűjtését,
nem lesz kereskedelmi halászat, mert nem lesz hozzá elég hal.
Az Északi-tenger közepén az 1830-as években
egy tipikus halászhajó naponta egy-két tonna óriás laposhalat fogott.
Ma az egész ottani flotta olyan két tonna laposhalat fog egész évben,
ami azt jelenti, hogy a hal ezerszer ritkább ma, mint akkoriban volt.
Háborúban állunk az óceánokkal.
És ha megnyerjük a háborút, mindent elvesztünk,
mert az emberiség nem él meg a bolygón, ha a tenger meghal.
A halászat teljes iparosítása a probléma.
Gyors tempóban pusztítunk el mindent.
A kereskedelmi halászat lényegében tömeges vadorzás,
amely évente 2,7 trillió halat fog ki,
avagy minden egyes percben közel ötmilliót.
Nincs más iparág a Földön, ami közel ennyi állatot ölne le,
hát még vadon élő fajokat, melyeket alig értünk.
Következményképp a globális halpopulációk néhány esetben a kihalás szélén járnak.
De talán az egyik legmeglepőbb tény, hogy egy vezető halászati szakértő szerint
ha a mai halászati trendek folytatódnak,
2048-ra gyakorlatilag kiürülnek az óceánok.
Minél többet tudtam meg, annál sötétebbnek láttam ezt,
mivel kezdtem megérteni, hogy milyen mély kapcsok vannak a fajok közt,
és mi a szerepük az óceán kémiájának és a bolygó légkörének a fenntartásában.
Elképesztően hangzik,
de a vízoszlopban föl-le haladó állatok hatása
a víz keveredésére akkora, mint a szél, a hullámok,
az árapály és az áramlatok együttvéve.
És ennek hatalmas hatása van
a tengerek fizikájára, kémiájára és biológiájára.
A tenger ilyen kavargása
lehet az egyik módja annak, ahogy átveszi a légkör melegét.
A vízoszlopban úszó állatok kúthatása
összekeveri a melegebb felszíni vizet a hidegebb lenti vízzel.
És bár további kutatás kell, a tengeri élővilág irtása
megzavarhatja ezt a folyamatot és hozzájárulhat a tengerek melegedéséhez.
A lényeg az, hogy az óceánok és az élőviláguk
szerepe az időjárásban nagyobb, mint hittük.
És kiderült, hogy az óceáni élővilág létfontosságú ahhoz,
hogy megőrizzék a szén-dioxidot, és ne engedjék vissza a légkörbe.
Értjük, hogy a fák megőrzése vagy ültetése nagyon hasznos a CO2 szempontjából,
de semmi nem számít jobban, mint az óceánok épségének megőrzése.
Ezek a hatalmas állatok,
de a kicsik is,
szenet kötnek le.
Az óceán mélyére süllyedve CO2-t zárnak el.
Az óceán a legnagyobb szén-dioxid megkötő.
Ha az éghajlatváltozást enyhíteni akarjuk, az óceán védelme az első lépés.
Nagyon egyszerű a megoldás, békén kell hagyni.
Mindig egy űrhajóhoz hasonlítom.
A Föld egy űrhajó. A galaxis körül utazik. Kétszázötvenmillió év alatt kerüli meg.
Minden hajón van létfenntartó rendszer,
ami ellát élelemmel, levegővel, és szabályozza a hőmérsékletet.
A létfenntartó rendszert földi élőlények működtetik.
Ha a legénység túl sok tagja hal meg, elromlik a gép, és nem marad szerelő.
Ez történik, a legénységünket gyilkoljuk.
Felfedeztem, hogy a Föld űrhajó egyik legfontosabb legénységi tagja
a tengeri növényvilág.
Felszíni összehasonlításban ezek a part menti növények hússzor annyi
szén-dioxidot kötnek meg, mint az erdők. A világ CO2-készletének 93%-a
az óceánban tárolódik a tengeri növényzet, algák és korallok segítségével.
Az ökoszisztéma 1%-ának elvesztése
kilencvenhétmillió autó kibocsátásával egyenértékű.
A tengeri halak folyamatos kivonásával
lényegében erdőirtást hajtunk végre. Nem csak a halak eltávolítása,
de az eltávolítás művelete és módszere pusztítja az élőhelyet, az ökoszisztémát.
Főként a tengeren, mert nem látjuk, nem gondolunk rá.
A vonóhálózás messze a legpusztítóbb halászati módszer.
A legnagyobb vonóhálók akkorák,
hogy egy egész katedrális vagy 13 Jumbo Jet repülő is beléjük fér.
A hálók súlyokat húznak a tengerfenéken, felsértve az egykor élő tengerfeneket,
kietlen pusztaságot hagyva hátra.
Olyasmi, mint az érintetlen amazonasi erdő lebuldózerezése,
csak még rosszabb.
Évente 25 millió holdnyi erdőt pusztítanak el,
ami percenként 27 focipályának felel meg.
A vonóhálózás becslések szerint évente 3,9 milliárd holdat pusztít el.
Ez minden egyes percben 4316 focipályával egyenlő.
Az éves adatokat összeadva ez olyan, mintha elpusztítanánk
egész Grönland, Norvégia, Svédország, Finnország,
Dánia, az Egyesült Királyság, Németország, Franciaország, Spanyolország, Portugália,
Olaszország, Törökország, Irán, Thaiföld és Ausztrália földterületét.
Hol vannak a nagy környezetvédő csoportok? Miért nem szállnak rá erre?
Teljesen nyilvánvaló!
A fülünkbe ordít!
A halászati ipar pusztítja el a halakat és a tengeri élővilág többi részét.
Hogy lehetne ez még nyilvánvalóbb?
Mégis, nagyrészt hallgatnak.
Nem szólalnak fel ellene.
Szándékosan nem foglalkoznak a legfontosabb problémával.
Számos kutató szerint az óceánok körülbelül 30%-át kellene védeni.
De a valóságban 5%-nál tartunk, ennyi a védett tengeri környezet.
És ez is megtévesztő, mert a védett területek 90%-án engedélyezett a halászat.
Tehát a valóságban óceánjaink kevesebb, mint 1%-a szabályozott.
A kormányok emlegetik a védett tengeri területeket.
Egy minisztertől egy interjúban megkérdezték,
hogy egy bizonyos területen milyen konkrét védelmi intézkedéseket hoztak.
„Megvédik az ipari halászattól?” „Nem.”
„Megvédik az olajfúrástól?” „Nem.”
„Mit tesznek a védelméért?”
„Intézkedéseket hozunk a tengeri kajakozás ellen.”
Most komolyan? A kajakozás ellen?
Ennél jobbal nem tudott előállni?
Teljes szégyen.
Mivel alig van a halászatot tiltó tengervédelmi terület,
és a halpopulációk az összeomlás szélén állnak,
kezdtem megkérdőjelezni, hogy létezhet-e fenntartható tengeri étel.
Sokáig kerestem, komolyan, próbáltam példát találni arra,
ahol fenntartható a vadállomány nagyfokú kinyerése.
Nem létezik ilyen.
Nehéz azt mondani,
hogy van, ahol rendben van a halászat, míg máshol nincs.
Mert ki húzza meg a határt?
Honnan lehetne tudni, hogy egy halat legálisan fogtak-e ki,
vagy fenntartható halászati módszerrel halászták-e le?
Először is, nincs ilyen. Lehetetlen.
Nem létezik fenntartható halászat.
Nem létezik ehhez elég hal.
Ma mindent fenntarthatónak neveznek. De nem azok. Ez csak marketing.
Nem ért egyet a szervezetekkel,
amelyek több fenntartható tengeri állat fogyasztását ajánlják?
Nem, teljes tévedésnek tartom.
Ők lényegében a többség kedvében akarnak járni.
A halevők támogatását akarják.
Amikor a Sierra Club elnöke voltam, ez volt a problémájuk.
Nem akartak felszólalni a vadászat, a halászat, a húsevés ellen.
Mert féltek, hogy tagokat vesztenének, ha megtennék.
Sok csoport nem megoldani akarja a problémát, hanem kihasználni.
Sok klímaváltozásos, természetvédő csoport létezik. Jóérzést árulnak.
Megnéztem az Oceana oldalát.
Ők a világ legnagyobb tengervédő csoportja,
de említést se tesznek a tengeri állatok fogyasztásának csökkentéséről.
Ehelyett a szervezet ajánlása szerint
úgy menthetjük meg a halakat, ha megesszük őket.
Az Oceana a fenntartható halászatot hirdeti,
így találkoztam velük, hogy elmagyarázzák, mi az.
Mit jelent a fenntartható halászat? Ki határozza meg?
Ez egy nagyon okos kérdés.
A fenntarthatóságnak nincs konkrét definíciója.
Nincs definiálva, hogy milyen halászat fenntartható.
Így nem zavaró, hogy azt mondják, „Együnk fenntartható halat!”,
ha ennek nincs definíciója?
Abszolút.
A fogyasztó jelenleg nem tudja megfelelően felmérni, hogy melyik hal fenntartható.
Sok tanács érhető el,
de igaz, jelenleg a fogyasztó nem tud tájékozott döntést hozni.
Ha senki nem tudja, hogy mit jelent ez, nem lenne jobb
a halfogyasztás csökkentése vagy megszüntetése?
Nem ez lenne a legjobb az óceánnak?
Ez…
Nehéz megválaszolni egy ilyen mély kérdést
ilyen kevés gondolkodási idővel.
Nincs álláspontunk a kérdésben.
Soha nem kérdezik tőlünk ezt.
Fönt lehetne a weblapon.
„A legjobb, amit tehetsz az óceánért, ha kevesebb halat fogyasztasz.” Ilyesmi.
Csökkent a szemeben az Oceana, mire távoztam az irodájukból.
Csalódott voltam, hogy nem volt válaszuk egy egyszerű halászati kérdésre.
Talán a kormányhivatalok meg tudják válaszolni a kérdésem.
Az Oceana weblapja szerint ez a második legjobb lehetőség.
Egyenesen a csúcsra mentem,
sikerült találkoznom a halászati és környezeti biztossal,
aki nemrég betiltotta az egyszer használatos műanyagokat.
Mi a fenntartható halászat definíciója?
Képzelje el, hogy van pénze a bankban,
tőkéje, mondjuk 100 eurója van a bankban.
Ez a 100 euró, a tőke, kamatozik.
Amíg csak a kamatot veszi el, a kamatot költi el
a tőkét érintetlenül hagyva, ez a fenntarthatóság.
Ha elkezd elvenni a tőkéből is, akkor nem fenntartható ciklusba lépett.
Az ön példáját használva ma az óceánoknak nem csak adóssága van,
de gazdasági válságban vannak. Nem olyan pénzt költünk, ami nem a miénk?
Nyilván nem mehetünk el a másik végletig, hogy:
„Az egyetlen megoldás, ha egyáltalán nem halászunk.”
Ezt szerintem nem tehetjük meg.
De a kormánya rendkívüli intézkedéseket hoz
az egyszer használatos műanyagok ellen, miközben a halászat sokkal pusztítóbb.
Miért jár különleges bánásmód a halászatnak?
Számomra a lényeg, hogy ne hagyjuk abba a halászatot.
Hanem az a lényeg, hogy legyen több a fenntartható halászat.
A több fenntartható halászat több valami,
ami nem működik,
amit meg se lehet határozni.
Nem tudtam, hogy definíció híján
mit gondoljak a fenntarthatósági tanúsítványokról,
mint az MSC-ről, akik még mindig nem válaszoltak.
A Marine Stewardship Council?
- Igen. - Istenem!
Ha a Marine Stewardship Councilról beszélünk, tudod…
Meddig menjek? Vannak tanúsított halászataik,
akik elképesztő mennyiségű mellékfogást termelnek.
De ez belefér, mert a pusztítás aránya önmagában fenntarthatónak számít.
Viszont a fogyasztók nem ezt keresik.
Azt akarják tudni, hogy nem ölnek tengeri emlőst, nem mészárolnak madarat,
csak hogy étel kerüljön a tányérjukra.
A konzerv címkéje néhány esetben semmit nem ér.
Papíron úgy tesznek, mintha a fenntarthatóan termelt lazac
jobb lenne, mint egy tonhal megölése.
Ez a fogyasztó szemében igazoló hatású.
Mintha azt mondanánk, hogy fenntarthatóbb lelőni egy jegesmedvét, mint egy pandát.
Miközben valójában egyik sem fenntartható vagy helyes.
Ön szerint tudok majd bármikor interjút készíteni az MSC-vel?
Nem hinném, hogy összejön.
Jelenleg nincs senki az irodában. Nagyon sok a konferencia.
Miután számtalanszor elutasították a hívásom,
úgy döntöttünk, a központjukba megyünk.
Jó napot, Ali vagyok.
Hónapok óta próbálok interjút kérni az MSC-től,
a fenntartható halászatról kérdeznék.
Van itt valaki, aki ráér egy szóra?
Arra kértek, hogy várjunk, amíg keresnek egy interjúalanyt.
De miután fél órán át tekintgettek ijedten a dolgozók, elküldtek minket.
Most dobott ki újra az MSC. A tengeriélelmiszer-fenntarthatóság
legnagyobb szervezete nem beszél a témáról.
Nem maradt más, mint hogy követem a pénzt.
Gyorsan hatalmas érdekütközést találtam.
Az MSC egyik alapítója az Unilever vállalat volt,
ami akkoriban a szektorban is működött.
Bár számos halászat kimerítette az állományt és destruktívan üzemelt,
alig párat találtam, ami a több mint 20 év alatt nem kapott tanúsítványt.
A legmeglepőbb az volt, hogy a cég 30 milliós bevételének 80%-a
a logójuk ételdobozos licenszdíjából származik.
Minél több kék pipát adnak ki, annál többet keresnek.
A magam részéről soha többé nem fogok bízni ezekben a címkékben.
Sőt, az iparág szabályozására irányuló más próbálkozások is elbuktak,
a halászhajókat megfigyelő kormányzati embereket
meggyilkolták a tengeren,
majd a vízbe hajították, mint Keith Davist,
egy 41 éves amerikai megfigyelőt,
aki pár éve Peru partjai mentén tűnt el, és soha nem került elő.
Pápua Új-Guineán 18 megfigyelő tűnt el
mindössze öt év alatt.
A Fülöp-szigeteken 2015-ben
egy Gerlie Alpajora nevű megfigyelő
halálos fenyegetéseket kapott egy letartóztatott halász családjától.
Nem sokkal később fegyveresek törtek be hozzá,
és hidegvérrel meggyilkolták,
a két kisfia előtt lőtték fejbe.
Amikor a halászati bűnözésről beszélünk,
a szervezett bűnözés egy alfajáról van szó.
Az illegális halászat mögötti szindikátusok
ugyanazok a bűnözői csoportok, akik drogcsempészettel,
embercsempészettel is foglalkoznak.
Aki az üzletük útjába áll, a saját életét kockáztatja.
De azon se lepődj meg, hogy a kormányok meddig mennek el,
hogy ne tárhasd föl a szubvencióval segített tengeri tevékenységeket.
A szubvenció az adófizetők pénze, amit egy iparágnak adnak,
hogy egy termék árát alacsonyan tartsák.
Egyre több ország fizet többet, mint amennyit a bejövő halak érnek.
Szóval, ha nem eszel halat, akkor is támogatod a halászatot,
mert az adód részeként fizetsz nekik.
Ha belegondolsz, elképesztő, hogy a halászati iparnak szubvencióként
nagyjából 35 milliárd dollárt adunk,
ami megegyezik az összeggel, amivel az ENSZ szerint
világszerte megoldható az éhezés.
A szubvenciók eredeti célja az élelmiszer-biztonság volt.
De ironikus módon mára bizonytalanná tették az élelmiszert
számos fejlődő régióban.
Az Európai Unió halászatát például Nyugat-Afrikában
az EU-s szubvenciók mozgatják.
A helyi vállalkozások nem versenyezhetnek az EU gazdasági erejével.
Ez lényegében a folytatása az afrikai földrész történelmi kifosztásának.
Az intenzív halászat nem csak a halakat irtotta ki,
de gazdaságokat is elpusztított.
Az Egyesült Államokban
az importált, vadon befogott halak egyharmada származhat illegális forrásból,
és így lényegében illegális áru.
Ezeket olyan nélkülöző országokból lopták el, ahol ma háborúznak a hal miatt.
A világszerte hírhedt szomáliai kalózok felbukkanásának egyik oka
az illegális halászat volt.
Egyszerű halászok voltak, akik a családjukért dolgoztak.
De a szomáliai polgárháború alatt
illegális külföldi halászhajók, napjaink óceánjainak valódi kalózai
törtek be a vizeikre és vették el a halat.
Gyakorlatilag a szájukból vették ki a falatot,
a halászokat más munka keresésére kényszerítve.
Az afrikai partokat viszont kontinensszerte fosztogatják.
A Sea Shepherd küldetése, hogy véget vessen ennek.
A helyi erőkkel együtt követi és tartóztatja le az illegális halászokat,
például Libériában.
MONROVIA, LIBÉRIA NYUGAT-AFRIKA
Bár figyelmeztettek, hogy veszélyes idejönni,
csatlakozunk a Sea Shepherdhez, hogy személyesen lássuk a problémát.
Főleg nemzetközi flották jönnek,
olyan országokból, ahol már kimerítették a helyi állományt,
és egyre távolabb jönnek, próbálják behozni ezt.
Egyre kifinomultabb technológiát használnak
a fogás növelésére.
A nemzetközi flották idejönnek, és illegálisan halásznak.
Nagyon sokat ér, amit fognak, olyan ez, mint egy aranyláz.
A parti vizeinken
szabad rablás zajlott egészen a közelmúltig,
amikor felfigyeltünk erre, és elkezdtük felügyelni.
Amikor a katonasággal végzünk műveleteket,
a legmagasabb készültségi szinten vagyunk. Kalózok ellen küzdünk.
Ez valóban veszélyes művelet.
LIBÉRIAI VIZEK, 173 KM-RE A PARTTÓL ILLEGÁLIS HALÁSZŐRSÉG
Már érkezéskor egyértelművé vált, hogy a Nyugat-Afrikát körülvevő óceán
védelme miért fontos.
A tengeri élet egyik utolsó erődjének otthona ez.
Ritka, csodás élőlényektől hemzseg.
Számtalan faj utazik át az Atlanti-óceánon,
hogy ezekbe a vizekbe jusson.
Hogy itt pározzon és táplálkozzon.
Soha nem láttam közelebbi harmóniát és egyensúlyt.
De van egy faj, amely egész más ok miatt utazik ezekre a vizekre.
Nemsokára megláttam, a Sea Shepherd
és a libériai parti őrség hogyan száll meg egy hajót.
Olyan fajok haldoklottak a hálókban, melyeket még soha nem láttam.
De a jelenetek a hajó gyomrában is folytatódtak, egyértelművé téve,
hogy ezek mozgó mészárszékek.
Ez egy erszényes kerítőhálós hajó gyomra.
És ez csak a jéghegy csúcsa, az egész hajón át nyúlik.
Több százezer hal lehet itt.
A hajóra jutás gyakorlatilag katonai művelet.
Senki nem tudja, hogy halásznak. És eladhatják fenntartható tanúsítvánnyal.
Szóval nem értem, hogyan lehetne betartatni a fenntarthatósági törvényeket,
ha ennyi hajó van a nyílt tengeren.
Nem tűnik lehetségesnek.
LIBÉRIAI VIZEK REGGEL 3:30
Az illegális halászat az éjszaka köpenye alatt virágzik.
Észrevétlen hajók hatolnak be más országok vizeire halat lopni.
De ez a legjobb időpont a Sea Shepherd munkájára is.
Igen, a lehető leghamarabb átszállunk.
Vettem.
A Sea Shepherd észrevett egy hajót a horizonton.
A radaron látszik.
Lehet, hogy illegális halászhajó. Kiderítjük.
Kínai fenékhálós halászhajó volt.
Hatalmas mennyiségű, illegálisan fogott halat tárolt.
Feltartották és pénzbüntetésre ítélték.
Egyetlen győzelem volt,
de egyértelmű üzenetet küldött a többi hajónak,
hogy tevékenységük valós következményekkel járhat.
Napfelkelte után még a hajón voltam,
és ahogy készültek kikötőbe vinni azt, láttam, hogy valaki evezve közeledik.
Eszembe jutott a miniszter figyelmeztetése a kalózokról, de nem tűntek annak.
Miért kockáztatják az életüket a nyílt vízen, egy kenun?
Aztán megláttam ezt a jelet.
Éhesek voltak.
A part mentén az idők kezdete óta élnek emberek.
A tenger az élelmük, az életük.
De amikor megengedtük, hogy az ipari halászat megközelítse őket,
elvettük a lehetőségét, hogy jó fogásuk legyen.
Ha nem tudják kifogni, amit akarnak,
mert egy kereskedelmi hajó mindent elvitt, kénytelenek távolabbra merészkedni.
Nincs rajtuk mentőmellény. Ez veszélyes. Bármi megtörténhet.
Ha kiesnek a hajóból, a kenuból, ennyi volt.
A tengeri halászoké a Föld egyik legveszélyesebb szakmája.
Összehasonlításképp több mint 4500 amerikai katonát öltek meg
az iraki háború 15 éve alatt.
Ugyanebben az időszakban
360 000 halászati dolgozó halt meg munkavégzés közben,
becslések szerint évente 24 000 dolgozó.
És a nyugat-afrikai kenus halászok között a legnagyobb a halandóság
a bolygó összes halásza közül.
Rendkívül sok ember függött a haltól, ami mára nagyrészt elfogyott.
Ez nagy éhínséget okozott,
nem csak a parton, de akár attól 1600 kilométerre is.
Mit csinálnak a halászat helyett?
A szárazföldön vadásznak.
Ennek nem csak a szárazföldi életre van pusztító hatása,
de úgy tűnik, az emberéletre is hatalmas hatása volt,
mert a vadhús-kereskedelem vezetett az ebola-járványokhoz.
Ott vannak az összefüggések a szakirodalomban.
A nyugat-afrikai halállomány elrablása
súlyosbítja az ebola-kitöréseket, vagy egyenesen okozza őket.
Ahogy közeledett libériai utunk vége,
megkérdőjeleztem, hogy létezhet-e alternatív halászat, ami megoldást jelent
az iparág környezeti és humanitárius problémáira.
A reménysugár a haltenyésztés formájában jelent meg.
Ez az iparág környezetbarát módon oldja meg a világ élelmezését
a vadon befogott halak problémái nélkül.
Nincs mellékfogás, bűn, tengerfenék-kár, a veszélyeztetett fajok legyilkolása,
nincsenek veszélyes munkakörülmények. Pont ezt kerestem.
Sokan hiszik, hogy a fenntartható tengeri élelmiszer
haltenyésztésből származik, nem halászatból, de ez nem igaz.
Nagyon sok baj van a haltenyésztéssel.
Környezetszennyezés, betegség, és az a kérdés,
hogy mit esznek a halak?
Mit esznek a halak?
Az iparág szerint egy kiló tenyésztett lazachoz
csak 1,2 kiló tápra van szükség.
De utánajárva kiderült, hogy a táp erősen feldolgozott
és szárított hallisztből, valamint kivont halolajból áll,
melyek létrehozásához nagyon sok halra van szükség.
Tehát a valóságban sokkal több hal kell a tenyésztő tápjához,
mint amit megtermel.
A haltenyésztés lényegében álcázott vad halászat.
Ez még meghökkentőbb, tekintve, hogy milyen kiterjedt a haltenyésztés.
Manapság a világ tengeri élelmiszerének fele
ilyen tenyészetekről származik.
Az óceánon elhelyezkedő, több tízezer halat tartalmazó, hatalmas ketrecekből.
Úgy döntöttünk, Libériát elhagyva Skóciába utazunk,
amely a világ egyik vezető lazactenyésztője.
Mivel a nagyvállalatok nem álltak szóba velünk,
visszaélések bejelentőivel találkoztunk.
A skót lazactenyésztő ipar nagy hatalmú.
Dollármilliárdos multikról van szó,
akiknek elég erőforrásuk van a narratíva uralására,
hogy biztosítsák, csak a nekik megfelelő információk kerülnek napfényre.
Amikor a problémákat akartam dokumentálni, kimentem az egyik farmra.
Ott az egyik legsúlyosabb valaha rögzített tengeritetű-fertőzést találtam.
Corin olyan lazacokat rögzített, amelyeket élve falt fel a parazita.
Ez világszerte a haltenyésztés gyakori velejárója.
Szomorú, hogy ez a hihetetlen faj,
amely évmilliókon át fejlődött ki, hogy óceánokat átszelve
és folyókon felúszva elérje a helyet,
ahol született, most saját mocskában úszik körbe-körbe.
Becslések szerint minden skót lazacfarm annyi szerves hulladékot termel,
mint egy 10-20 000 fős város.
És összességében azt becsülik, hogy a skót lazactenyésztés
évente annyi szerves hulladékot termel, mint az ország teljes lakossága.
A következő, akivel találkoztam, Don Staniford volt,
aki éveken át titokban dolgozott a haltenyészetek leleplezésén.
Együtt szöktünk be a tenyészetre.
A Marine Harvest lazacfarmon vagyunk, és undorító az egész.
Ez a skót lazac bűze.
Ide hozzák megdögleni a tenyészetről a lazacokat.
A lazacok talán 50%-a pusztul el a kikeléstől a vágásig.
Ez a döghegy.
Ez a tömeges, ipari lazactenyészet tünete.
Ezek a halak vérszegénységbe, tetűfertőzésbe
fertőzésekbe, klamídiába, szívbetegségbe pusztultak bele. Ez bántalmazás.
A lazactenyésztés nem csodaszer az élelemproblémákra, csak pazarlás.
Biológiailag értelmetlen.
A bűz émelyítő volt.
Ezek nem a reklámok élénk narancs- és rózsaszín lazacai voltak.
A tenyésztett lazac, ha a tápba nem kevernek festéket, szürke,
annyira, hogy a tenyésztők egy színtábláról választanak,
pont, mint a festékboltban.
Kiválasztható a tenyésztett lazac rózsaszíne.
Úgy látom a helyzetet, hogy rózsaszínre festett szürke halat eszünk.
Ez az igazi szörny Skócia tavaiban.
De a tengeri állatok tenyésztésének nem csak a halakra van hatása.
A mangroveerdők a világ egyik legfontosabb élőhelyei.
A mangroveerdők gátat szabnak a viharoknak.
Megvédik a településeket a hirtelen áradástól, a cunamitól.
Mégis, a Föld mangroveerdeinek 38%-át elpusztította a ráktenyésztés.
A legnagyobb humanitárius kárt viszont a ráktáp okozza,
mert rabszolgamunkára épül.
Sokat hallunk a véres gyémántokról.
Ez véres rák.
Ez a friss légi felvétel egy ázsiai halászt mutat,
aki titkos üzenetet ír a drónra, a kapitány elől elbújva.
KÉREM, JÖJJENEK
A tengeri rabszolgaság hatalmas probléma.
Nagyon nehéz pontos számokat adni róla,
pont azért, mert titokban működik.
A jogsértések haszonélvezői nyilván nem akarják, hogy kiderüljenek.
Ebben a tekintetben Thaiföldre mutatnék.
Körülbelül 51 000 hajó halászik thai vizeken, thai zászló alatt.
Egyre olcsóbban kell halászniuk, mert egyre kevesebb halat fognak.
És itt kezdődik a rendszerbe épített sérülékenység.
A legtöbb hajó nem lenne fenntartható ingyenes, olcsó munkaerő nélkül.
Amikor útra keltem, nem tudtam, hogy ide vezet majd,
de nehéz elhinni, hogy ilyen korrupt a halászat.
A neten ellentmondó információkat találtam,
így magam akartam megkérdezni az iparágat egy nemzetközi expón,
amely az iparági szereplőknek szól.
Hamis névjegyeket csináltunk egy hamis céggel, hogy bejussunk,
ami valahogy bejött,
és titokban felvettem a beszélgetésem a thai halászat egy képviselőjével.
Kicsit kutattam…
Kutatott?
Kutattam, és azt találtam, hogy sok thai rák
származik rabszolgamunkából. Elrabolt…
- Jaj, ne! - Nem igaz?
Nem igaz!
- Akkor hazudnak? - Hazudnak.
- Tehát nincs rabszolgaság? - Nincs.
- Akkor miért állítják ezt? - Nem tudom.
- Igen, szóval… - Üzlet, mi? Üzlet.
Igen, abszolút. Üzlet.
Nagyon elegem volt az igazságot kékre mosó civilekből és cégekből,
de bizonytalan voltam.
Csak úgy tudtam ellenőrizni, hogy létezik-e ma halászati rabszolgaság,
ha beszélek egy ilyen rabszolgával.
Ön szerint veszélyes lehet, hogy ezt a filmet készítem?
Komoly a kockázat.
A te döntésed, hogy mennyit kockáztatsz.
Láthatod, hogy öltek már embert.
Gyilkosok vannak köztük.
Valaki megölhet, ez lehetséges,
ha óvatlan vagy, és rosszkor vagy a rossz helyen.
A lefizetett, korrupt karhatalom
részrehajló, inkorrekt lépéseinek is áldozatul eshetsz.
Rendkívül óvatosnak kell lenned, és az alkalmazott biztonsági protokollok
jelenthetik a különbséget élet és halál közt.
BANGKOK THAIFÖLD
Bangkokba érkezve megvolt egy szökött rabszolgáknak szóló átmeneti otthon címe.
Tudtuk, hogy már az interjúk felvételével
és az országban folyó bűnözés bemutatásával is
veszélybe sodorjuk magunkat és másokat is.
THAI TOLMÁCS
Ne filmezd az arcom, levadászhatnak, mert segítettem neked!
Csak reménykedhettünk, hogy megkapjuk a keresett válaszokat.
TITKOS HELYSZÍN DÉL-THAIFÖLD
Kezdetnek elmondaná, hogy mennyi ideig volt a hajókon?
Tíz évig, két hónapig és két napig.
Hogy őszinte legyek, féltem.
Senki nem jutott le a hajóról, az őrök figyeltek.
Hat évig voltam a tengeren.
Olyan depressziós voltam, hogy háromszor próbáltam eldobni az életet.
A szárazföldön ittunk, mulattunk a kapitánnyal.
De amint a hajón voltam, és elhagytuk a partot,
a kapitány színt váltott.
Megváltozott, mintha nem ismernénk egymást,
zaklatott és bántott, mintha nem ismernénk egymást.
Amikor betegek, fáradtak voltunk, forró vizet öntött ránk,
ha haragudott, vasrúddal ütött meg,
és pisztollyal fenyegetett.
A hajón, ahol voltam,
néha a fagyasztóba tették a holttestét annak, akit megöltek.
A hajómon fiúk estek a tengerbe, megfulladtak.
Napokkal később láttam a testüket a felszínre bukkanni.
Sajnáltam a szüleiket, mert sosem tudják meg, hogy halt meg a fiuk.
Egy hajón, az óceán közepén,
ha probléma akad,
bedobhatnak a vízbe.
A hatóságoknak annyit mondanak,
hogy beteg voltál, és beleestél a tengerbe.
Az emberek nem látják, hogyan fogjuk a tengeri állatokat,
csak a fogyasztás érdekli őket.
Sok tengeri élelmiszer, amit ma fogyasztunk, rabszolgaságból,
kényszermunkából származik.
Ha lehetséges, szeretném, ha senki nem támogatna őket többé.
El tudsz vinni minket a rabszolgahajókhoz, vagy túl veszélyes lefilmezni?
Veszélyes, hogy ezt a dokumentumfilmet készíted, hogy le akarod filmezni őket.
Ha félsz a haláltól, menj haza!
Ekkor a kamerán kívül
szóltak, hogy vége az interjúnak, mert közeledik a rendőrség.
Valaki feljelentett, hogy engedély nélkül filmezünk,
és azonnal el kellett tűnnünk.
Sajnáltam, hogy így kell eljönnöm,
miközben a hozzám hasonló fiatalok soha nem mehetnek haza a hajókról.
De a biztonságunk kockáztatása után nem tehettem semmit.
Főleg, hogy a hatóságok is részt vettek az eltussolásban.
ANGLIA EGYESÜLT KIRÁLYSÁG
Otthon hetekig nem nyúltam a kamerához.
Lesújtott az egész helyzet reménytelensége.
De még hónapokkal azelőtt jegyet vettünk a Feröer-szigetekre,
egy kis, északi szigetcsoportra, ahol ősi módon vadásznak bálnát.
Még akkor foglaltuk le, amikor fő gondnak hittem a bálnavadászatot.
De a sokkal nagyobb hatások, az emberi jogtiprások látványa után
visszalépésnek tűnt.
A bálnavadászatnak ez a Grind nevű formája ellenben
a közelmúltban nagy médiafigyelmet kapott, mint fenntartható módszer,
állítva, hogy ez a bálnafaj nem veszélyeztetett,
a vadászata nem okoz környezeti kárt.
A bálnák voltak a fő oka annak, hogy erre az útra indultam,
így szkeptikus voltam a fenntarthatósággal kapcsolatban.
Úgy döntöttünk, hogy még utoljára elutazunk a Feröer-szigetekre,
megtekinteni egy ilyen vadászatot és beszélni egy bálnavadásszal.
Vannak évek,
amikor csak pár bálnavadászatot tartanak.
Máskor egyet sem.
Tíz napig türelmesen vártuk a vadászat hírét,
míg végül befutott a hívás.
Grind? Milyen messze?
Oké.
Hvannasund?
Azt hogy kell írni?
H - V… rendben.
S-U-N-D.
Igen, látom, hol van. Oké. Később találkozunk.
HVANNASUND FERÖER-SZIGETEK
TERHES BÁLNA
Az egész káosz közepén végre megértettem a fenntarthatóságot.
Azt jelenti, hogy valami örökké folytatódhat,
függetlenül attól, hogy mennyi szenvedést okoz.
A Grind valóban a lehető legfenntarthatóbb.
De elgondolkodtam, hogy a fenntarthatóság
biztosan a legjobb cél-e az óceánok gondozására.
FERÖER-SZIGETEKI BÁLNAVADÁSZ
Nem érzem magam rossz embernek.
Mondhatja valaki, hogy rossz ember vagyok, mert megöltem egy bálnát.
Inkább ölök meg egy bálnát, mint 2000 csirkét. Az hasonló adag hús.
Szóval a világ 2000 életet akar elvenni, és mi egyet veszünk el. Szívesen.
Ha már itt tartunk, úgy érzem, jobb ember vagyok, mint sokan mások,
akik mondjuk lazacot ettek előző este.
Ugye?
Ha négy ember eszik lazacot, az két-három halott lazacot jelent.
Tényleg büszke arra valaki, hogy két lazacot ölt meg vacsorára?
Azt értem, hogy van, aki szerint nem kell semmit megölni, hogy együnk.
Lehet enni növényt, zöldséget, ilyesmit.
Ezt megértem, de azokat nem, akik azt mondják,
hogy ne szervezzünk Grindet. És aztán más állatot ölnek, esznek.
Számomra egy halnak, csirkének, bálnának azonos az értéke.
Egy életük van.
És…
van, aki szerint ezt nem kell elvenni, hogy együnk, de ezt tesszük.
Bár nem értettem egyet mindennel, a bálnavadásznak sok igaza volt.
A halakra és a tengeri élőlényekre csak fenntarthatósági szempontból néztem,
de nem gondoltam az életükre saját jogon, vagy arra, hogy éreznek-e.
Számomra rendkívüli, hogy felmerül egyáltalán,
hogy éreznek-e fájdalmat a halak.
Tudósként ez egyértelmű.
A halaknak van idegrendszere.
Megvan benne minden elem, amin a gerincesek osztoznak.
Olyan szinten éreznek, amin szinte el se tudom képzelni, hogy mi tudnánk.
Érzünk fájdalmat, érezzük az érintést.
De a halak oldalán van egy hosszirányú vonal,
amivel a víz legapróbb rezdüléseit is megérzik.
Láthatunk ezer halat egy halként mozogni.
Akik azt mondják, hogy a halaknak mindegy, semmit nem éreznek,
vagy hogy nincs tudatuk, nem éreznek fájdalmat,
nem éreznek veszélyt a jövőben.
Ők még soha nem figyeltek meg halakat.
Szerintem csak így igazolják, hogy ártatlan lényekkel rémesen bánnak.
Csak ezt a magyarázatot látom arra, hogy ilyen barbárul bánjanak a halakkal.
Tehát ön nem eszik halat?
Nem eszem, más állatot sem.
Az EU egy tudományos bizottsága szerint a halak éreznek fájdalmat és félelmet.
A delfinek és bálnák mellett a halaknak is lehet komplex társas élete,
még más fajokkal is szövetkeznek, hogy élelmet találjanak.
Kiderült, hogy ezek mind intelligens, emlékező, öntudattal bíró állatok.
A halak, és még az ízeltlábúak is jobban hasonlítanak ránk, mint gondoltuk.
A halak találták föl az összes érzékszervünket.
Régóta itt élnek.
Remek a látásuk, hallásuk, tapintásuk, szaglásuk és ízlelésük.
Megvannak a fájdalomreceptoraik
a fizikai, vegyi, és hőből eredő fájdalomhoz,
ugyanúgy, mint nekünk.
Arra is van bizonyíték, hogy a halak kíváncsiak,
aggódnak, félnek, amikor látják, hogy a társukat kiveszik az akváriumból,
és fölvágják egy deszkán az akvárium előtt.
Talán a családtagjuk, rokonuk, vagy kedves ismerősük.
Egy új tudományág kutatja az állatok demokratikus döntéshozását.
A hering az egyik példa, ami nagyon érdekesen kommunikál.
Fingással kommunikálnak.
Ha egy heringraj 60%-a fingik,
az azt jelenti, ideje menekülni, ez talán nem meglepő.
De tényleg kommunikációs eszköznek használják.
Nem tudom nem elröhögni.
A humor ellenére én úgy tanultam, hogy a tengeri étel az egészséges étrend része.
Voltak még kérdéseim.
Miről maradok le, ha nem eszem több tengeri ételt?
Nos, amiről lemarad, ha nem eszik több tengeri ételt,
az a sok mérgező nehézfém.
Például a higany.
Kevesebb dioxint és PCB-t visz be, melyek tartós, szerves szennyező anyagok.
A vízi tápláléklánc
az ipari szennyezőanyagok legkoncentráltabb forrása.
Tiszta hal nem létezik.
Csak szennyezett hal és még szennyezettebb hal.
Ez a legfőbb forrása a dioxin-bevitelnek,
a mérgező nehézfémeknek, a PCB-nek, a hexaklórbenzolnak,
a műanyagoknak, a tűzálló vegyszereknek.
Minden ipari szennyezés a halakban a legsűrűbb.
Mivel végül bennük kötnek ki a szennyező anyagok.
A higany minden szervezetre mérgező.
Mondjuk, egy iparág higannyal szennyezi a levegőt, a vizet.
Kis baktériumok és planktonok kezdik felvenni a higanyt.
Ezeket kis lények megeszik.
Aztán a kis halat megeszi a nagy hal, satöbbi.
Lényegében ez a bioakkumuláció.
Más is van a halakban, nem csak omega-3 zsírsav.
Ezek a szennyező anyagok sokszor elnyomják a tápanyagokat.
Gyakori hit, hogy a hal a létfontosságú omega-3 zsírsavak legjobb forrása,
de nem sokan nem értik, hogy a halak nem termelnek omega-3-at.
Az algasejtek termelik az omega-3 zsírsavakat,
aztán a halak megeszik az algasejteket.
És az alga DHA-ja köt ki a hal húsában,
aztán leöljük a halat, összezúzzuk a húsát,
és kisajtoljuk az omega-3-tartalmú „halolajat”.
De ez igazából mindig is algaolaj volt.
Akkor miért ne együk az algát, amiben megvannak a keresett előnyök?
Miért iktassunk be egy közvetítőt, ha a forrást is ehetjük?
Azért indultunk, hogy az ételpiacot kavarjuk fel,
nem az óceánokat, tengeri növényekből készítve ételt.
Így nem marad ki az íze, ugyanúgy megvan.
Nagyon finom. De kimarad a koleszterin, a PCB-k, a higany, az antibiotikumok.
Többet kapsz abból, ami jó, de a negatívakból semmit.
Szerintem a növényi alapú megoldások a legelőremutatóbbak.
A hagyományos marha- és csirketartás hatalmas hatással van az óceánra.
Az eljárások melléktermékei holt zónákat hoznak létre.
A halipar is. Ha találunk alternatívát, ami ugyanolyan ízletes és egészséges,
de jobb a környezetnek, miért ne használnánk ki?
Messzire vitt az utam.
A látott, katasztrofális pusztítás ellenére,
jobban csodálom az óceánt, mint valaha.
Erővel töltött el, amit megtudtam, és vártam, hogy átültessem a gyakorlatba.
Bár még szedek szemetet a parton,
és elkezdtem egy projektet, hogy tovább nyomozzam
és jelentsem a környezeti ügyeket.
Egyre több a növényi alternatíva
minden elképzelhető tengeri élelmiszer-termékre…
NÖVÉNYI ALAPÚ „HAL”
…így rájöttem, hogy a legjobb, amit minden nap tehetek
az óceán és a szeretett tengeri élővilág védelmére,
az, hogy egyszerűen nem eszem meg őket.
Ha többet védünk és kevesebbet halászunk, visszaállítjuk az egyensúlyt,
az ökoszisztéma egészségét,
jó esélyük van túlélni az elkövetkező nehéz időket.
Ez valós remény, mert a tengeri ökoszisztémák
gyorsan magukhoz térnek, ha lehetőséget kapnak rá.
Látnánk a korallok visszatérését,
a csodás halrajok visszatérését,
a bálnák visszatérését a partjainkra.
Ez karnyújtásnyira van.
Képesek vagyunk rá.
A tengerek gyógyulása, az újravadonosítás kilátásai hihetetlenül izgalmasak,
de csak úgy van rájuk lehetőség, ha hatalmas tengeri területeket
zárunk le a kereskedelmi halászat elől.
És míg a kormányok nem állnak erre készen,
és az iparág gyakorlatilag szabályozatlan,
az egyetlen etikus megoldás, ha nem eszünk több halat.
Nincs késő megragadni a legerősebb reménysugarat,
amink van, hogy megmaradjon az otthonunk az univerzumban.
Hogy tiszteljük, amink van, védjük, amink maradt,
ne csússzon ki semmi a kezünkből.
A legtöbb pozitív és negatív dolog,
ami változást hoz az emberi civilizációba, egy emberrel kezdődik.
Egyetlen emberrel.
És senki nem képes mindenre,
de mindenki képes valamire.
Néha a nagy ötletek hoznak nagy változást.
Ezt tehetjük.
Ezt teheted most meg te.
Nézz a tükörbe, találd ki!
Csináld!
A feliratot fordította: Kalmár Dávid